Rekli smo da je u latinskome bio naziv adventus. Mi smo latinske riječi na –us i na –um preuzimali tako da im odbacimo taj nastavak. Što nam je ostalo? – Advent.
I, eto nam problema! Nijedna izvorno hrvatska riječ tako ne završava. Hrvatsko, barem štokavsko, uho to nije moglo podnijeti. Izvorno hrvatske riječi mogle su završavati samo na ove četiri suglasničke skupine: -st, -št, -zd i –žd.
Tome su se fonološkom zakonu morale pokoravati domaće riječi i posuđenice, tuđice.
Hrvatski je jezik imao za to lijek. Kako? Umetali smo u takvu slučaju tzv. nepostojano ili blagoglasno a da rastavi tu za hrvatski jezik nemoguću suglasnički skupinu. Tako smo u hrvatski ostatak advent umetnuli a između završnoga n i t. I dobili smo: advenat. To se a pojavljuje gdje treba, a ispada gdje ne treba: advenat, adventa.
Tako su nastale naše prve posuđenice toga tipa: advenat, sakramenat, dokumenat, argumenat, fundamenat itd.
Ali kasnije je u hrvatski jezik došlo puno riječi ne samo iz latinskoga nego i iz drugih jezika, koje su završavale na neku netipičnu suglasničku skupinu, pa imamo student, indeks, subjekt, objekt, koncert i slično. Kaže li danas netko studenat, indekas, objekat, subjekat, koncerat, lifat? Provjerite! Ali ipak kažemo Egipat, a ne Egipt, ritam, a ne ritm, sarkazam, a ne sarkazm.
Novije hrvatske gramatike morale su popustiti pred najezdom brojnih posuđenica s neobičnim završetkom, poput lift, infarkt itd. Hrvatski se je jezični osjećaj promijenio. Hrvatsko se uho naviklo i na te neobičnosti, pa ih više ne pohrvaćuje umetanjem nepostojanoga a. Gdje se god kolebamo između advenat i advent, sakramenat i sakrament, mlađi će govornici hrvatskoga jezika biti za advent i sakrament, a stariji možda za advenat i sakramenat. Ja sam „stariji“, ali se i moje uho naviklo na sve, pogotovo što sam cijeli život radio s mladima.
Od te riječi imamo pridjev adventski i sveze: adventsko vrijeme, adventske svijeće, adventski vijenac. Imamo i četiri nedjelje u adventu. Možemo ih nazivati, prva, druga, treća ili četvrta adventska nedjelja.